Aktualu![]() | Gyvenimas![]() | Pramogos![]() | + Projektai![]() | Specialiosios rubrikos![]() |
|
|
Vilnius![]() | Kaunas![]() | Klaipėda![]() | Šiauliai![]() | Panevėžys![]() | Marijampolė![]() | Telšiai![]() | Alytus![]() | Tauragė![]() | Utena![]() |
Žydrūnas PilitauskasŠaltinis: Etaplius.lt
Lasha Toria savanoriauja Rietavo atviro jaunimo centre. Vaikinas vasario 5 dieną į Rietavą atvyko iš Gruzijos sostinės Tbilisio. Jis pasirinko savanorystę pastūmėtas pusbrolio ir dėl to nė kiek nesigaili. Sako, kad ši patirtis – galimybė atrasti savo gyvenimo kelią, įgyti naujų patirčių, susirasti draugų, su kuriais tikisi palaikyti ryšius, kad ir kokiame pasaulio kampelyje bebūtų.
Savanorystė – būdas atrasti gyvenimo kelią
Vaikino šeima gyvena vakarinėje Gruzijos dalyje. Jo mama dirba gruzinų kalbos mokytoja, tėtis – ūkininkas, augina ir eksportuoja riešutus, turi nemažą riešutmedžių plotą, taip pat yra bitininkas. Šeimos namas yra nedideliame miestelyje. Po mokyklos baigimo vaikinas išvyko į Gruzijos sostinę studijuoti, ten įgijo verslo administravimo bakalauro laipsnį. Lasha turi brolį ir seserį, kurie gyvena Tbilisyje. Brolis šiuo metu studijuoja, o sesuo dirba banke. Gruzijoje privaloma, pabaigus studijas, eiti į kariuomenę, jei tau nėra 26 metų. Būdamas kariuomenėje, Lasha įgijo kulinarinių įgūdžių ir grįžęs pradėjo dirbti virėju.
Iki atvykimo į Lietuvą, niekada anksčiau nebuvo išvykęs į jokią užsienio šalį. Vaikinas pasakojo, kad programa, siūloma Europos savanorių tarnybos (EST), buvo viena iš galimybių gauti vizą ir iškeliauti į kitą šalį bei išbandyti save kitokioje veikloje. Jo pusbrolis per tą pačią programą savanoriavo Portugalijoje. „Anot pusbrolio, tai labai geras projektas, išvykus galima keliauti, išbandyti naujas veiklas, susirasti draugų, smagiai leisti laiką. Tuomet pamaniau, kodėl gi ne“, – sakė Lasha.
Pasibaigus savanorystės laikotarpiui, Lashos pusbrolis studijavo Vilniuje ir pasiūlė jam Lietuvą kaip įdomią šalį, kurioje galima išbandyti save savanoriaujant. „Kai atvykau, jis išvyko ir paliko mane čia vieną, bet dabar aš nesijaučiu vienišas. Nors, savaime suprantama, jaučiu ilgesį. Dalinuosi įvairia informacija apie savo kultūrą su žmonėmis, jei matau, kad jiems tai įdomu. Pasakodamas prisimenu namus, ir tada užplūsta sentimentai. Kai klausausi gruziniškos muzikos, kūnu bėgioja šiurpuliukai. Išvykęs svetur, pradedi kitaip matyti savo šalį, suvoki, kokia ji tau yra brangi“, – kalbėjo vaikinas.
Savanorystė Lashą sudomino, nes jis norėjo išbandyti ką nors naujo. „Vis dar nežinojau, ko noriu iš gyvenimo, ieškojau tinkamos sau vietos. Pasiėmiau metus atostogų nuo savo ankstesnio gyvenimo. Noriu pakilti į kalno viršūnę ir pažiūrėti, kur veda mano likimas. Kol kas dar tikslo neradau, tad liksiu čia ir ieškosiu toliau. Aš Lietuvos nesirinkau, ji pati mane pasirinko“, – sakė vaikinas.
Kalbėdamas apie savanoriavimo privalumus, sakė, kad kone svarbiausias aspektas yra susipažinimas su naujais žmonėmis, kurie tapo jo draugais. Taip pat gruzinui pavyko sulaužyti stereotipą, kad negalima būti draugu su savo direktoriumi. Lasha mano, kad laikui bėgant su naujais draugais užmegzto ryšio nepraras, stengsis bendrauti toliau, kad ir kur bebūtų. Ateities planų Lasha neišdavė, nes, anot jo, jei garsiai pasakys, jie neišsipildys.
Realybė visai kitokia, nei vyraujantys stereotipai
Vaikinas labai daug skirtumų tarp Lietuvos ir Gruzijos nepastebi. Vienas iš skirtumų – tai Lietuvos vairuotojų draugiškumas ir dėmesingumas. „Kai nori pereiti kelią per pėsčiųjų perėją, čia visos mašinos sustoja. Gruzijoje niekas nežiūri į linijas, visi važiuoja kaip išprotėję, tačiau tai nestebina, žmonės prie to pripratę. Žinoma, kad labai skiriasi kalbos“, – pastebėjimus vardijo vaikinas. Dar vienas labai nustebinęs dalykas yra laiko suvokimas. „Čia žmonės labai punktualūs, jeigu tu vėluoji į darbą, tai jau problema. Jeigu Gruzijoje atsiduri darbo vietoje laiku, visi galvoja, kad sergi arba esi nenormalus. Abi šalys posovietinės, todėl turime daugiau panašumų nei skirtumų, esame labai patriotiški žmonės. Nemažai lietuvių, su kuriais teko bendrauti, sako, kad jie nenorėtų vykti į kitas šalis. Jei ir išvažiuoja dirbti, laimingi yra tik gyvendami savo gimtinėje. Jūsų patriotiškumas ir tautiškumas suteikia motyvacijos ir stiprybės integruotis į šią šalį“, – kalbėjo Lasha.
Vos atvykęs į Lietuvą, vaikinas dalyvavo mokymuose, kuriuose buvo paaiškinta, kad Lietuvos žmonės gana uždari, nerodantys emocijų, kaimynai nesisveikina vieni su kitais, sunku integruotis į visuomenę ir pan. „Realybė pasirodė visiškai kitokia, nes nuo pirmų dienų jaučiu didžiulį palaikymą. Žmonės čia puikūs, draugiški. Ypač jauni žmonės, kurie labai perspektyvūs, mandagūs, puikūs sportininkai. Čia atvykęs, pirmą kartą žaidžiau biliardą, tuomet net nežinojau, kaip laikyti lazdą. Kol visko išmokau, niekas iš manęs nesijuokė, o kaip tik padėjo ir mokė. Vaikinai pasiima mane žaisti futbolo. Pirmą kartą gavęs tokį kvietimą, šiek tiek išsigandau, nes lietuviai labai aukšti, stiprūs, galvojau, kaip aš žaisiu krepšinį ar futbolą su jais, bijojau apsikvailinti. Kartą lyjant atsisakiau važiuoti žaisti, ir man buvo pasakyta, kad aš juk ne cukrus, neištirpsiu. Po tokio pasakymo neliko nieko kito, kaip tik keliauti žaisti“, – apie savo veiklas pasakojo savanoris.
Patinka šventės, gamta, miestas
Vos atvykęs į Rietavą, vaikinas papuolė į Užgavėnių šventės šurmulį. Ši šventė jį labai nustebino ir pradžiugino. „Kepėme daug blynų, pasipuošėme kaukėmis, patiko tas dūzgesys ir smagumas. Tokių dalykų Gruzijoje nepamatysi. Man tai atrodė kaip pasaka, labai linksma. Patiko ir neseniai buvusi Joninių šventė“, – pasakojo vaikinas. Iš lietuviško maisto Lashai paragauti teko cepelinų, saldžiojo tinginio, šaltibarščių, bulvių plokštainio. Anot jo, mūsų maistas puikus, tačiau šiek tiek per riebus. Nors nėra didelis bulvių mėgėjas, čia gyvendamas jų atsivalgys ilgam.
„Jau žinau pakankamai lietuviškų žodžių, galiu klausydamasis pokalbio nuspėti, apie ką kalbama. Kai kurios gramatikos taisyklės yra tos pačios. Žinoma, lyginat kalbas, yra daug skirtumų. Man mokytis lietuvių kalbos šiek tiek lengviau nei kolegei, atvykusiai iš Italijos“, – apie lietuvių kalbos subtilybes pasakojo vaikinas.
Lasha sako, kad gyvendamas Rietave mėgaujasi puikiu oru, gražia gamta. Jam patinka, kad čia beveik visur yra miškai, daug ežerų, gražių vietų, kuriose galima poilsiauti.
Vaikinui labai patinka mediniai namai, jie jam atrodo patogūs gyventi. „Dauguma žmonių turi labai gražius sodus, daržus, nuosavus namus. Gruzijoje kaimuose labai turtingas žmogus gali turėti didžiulį namą su gražiu sodu, o kiti šalia gyventi labai vargingai. Lietuvoje yra balansas, visi daugmaž lygūs“, – minėjo vaikinas.
Atvirame jaunimo centre vaikinas padeda organizuoti užsiėmimus jaunuoliams, turnyrus. Jis padeda užimti jaunimą, kreipti juos tinkama linkme. Per įvairius užsiėmimus sukuriamas ryšys, žmonės pamažu atsiveria.
Kalbėdamas apie Rietavą, Lasha sakė, kad šis miestas jam patinka. Nors ir mažas, tačiau labai gražus. „Man jis gražesnis už kai kuriuos didmiesčius. Turite gražią bažnyčią, parką, man patinka čia gyvenantys žmonės, turgus, kuriuo visi rietaviškiai didžiuojasi. Tarp jų ir aš, nes Rietavas yra ir visada bus mano miestas“, – sakė Lasha.